zákony napr. volebné, o spolčovacom práve, rokovacie poriadky zákonodámych zborov.
2.2.1. Funkcie politických strán
Problematika funkcií strany v politickom systéme je jednou z ústredných otázok teórie politických strán. Všeobecne sa pod funkciou strany chápu úlohy, ktoréstrana plní v politickom systéme.
Hlavnou funkciou strán je sprostredkovanie medzi občanom a štátnou mocou. Bez politických strán by v demokratickej spoločnosti občan nemohol vykonávať reálnu politickú činnosť. Napriek tomu, že úsilie o získanie a udržanie moci je
dôležitou úlohou politickej strany, nemožno celý jej význam zredukovať len na túto
činnosť.
Väčšina autorov sa zhoduje v tom, že politické strany plnia tri základné funk
cIe:
1.
integratívnu, t.j. tvorbu názorov, politických postojov a artikulácie politických požiadaviek. V modemom chápaní sa zdôrazňuje úloha strany ako
organizácie usmerňujúcej záujmy rôznych skupín s cieľom konsenzu, spoločenskej syntézy a kompromisu. Je veľa spôsobov, akými strany integ
rujú záujmy svojich členov je napr. stranícka tlač, školenie aktívu, realizovanie masových akcií (petície, demonštrácie a pod.).
výberovú, ktorá je zameraná na personifikáciu a profesionalizáciu politic
2.
ky orientovaných skupín. V rámci tejto funkcie sa uskutočňuje proces výberu politickej elity, t.j. tých, ktorí sú povolaní na riadenie štátu. Zmysel tejto funkcie spočíva v tom, že politická strana má možnost' definovat'
kritériá výberu, ktoré umožnia najprofilovanejším členom nomináciu na funkcie v strane alebo v štátnom aparáte.
3.
vládnutia, teda účasti na štátnej moci. Zameriava sa na určenie spôsobu a metódy obsadzovania funkcií príslušnou stranou v mocenských orgánoch štátu. Proces realizácie tejto funkcie spočíva v konkurencii rôznych
135

politických síl, z ktorých jedny vykonávajú v časovo obmedzených hraniciach vládu a druhé, v tom istom čase kritizujú a kontrolujú vládne orgány.
2.2.2. Klasifikácia politických strán
Kritérií, pomocou ktorých sa klasifikujú politické strany, je mnoho. Ich výber závisí od teoretických východísk, to znamená od prijatia určitej hierarchie dôležitých prvkov vystupujúcich v politike strany. Rozmanitosť prístupov ku klasifikácii strán ukazuje, že chýbajú predovšetkým kritéria všeobecnej platnosti.
Diskusie o klasifikácii politických strán sa profilujú na začiatku 19. storočia, keď si teória aj prax politických systémov vynútila rozdelenie strán na konzervatívne a liberálne. Spočiatku sa tieto strany odlišujú len obsahom programových hesiel, až neskôr sa ustáľuje klasifikácia podľa určitých znakov.
Konzervatívne strany sa vyznačujú predovšetkým týmito znakmi: tradicionalizmus a konzervativizmus, pesimizmus (trvalá nedôvera v podstatne lepšie uspo
riadanie spoločnosti a štátu), apologetický postoj k buržoáznemu štátu ako k hlavnému cieľu ľudskej spoločnosti, obrana aristokratických výsad a stavovských práv.
Pre liberálne strany je charakteristická pokrokovosť (prejavujúca sa kritickým hodnotením minulosti a chápaním budúcnosti ako možnosti na uskutočnenie spra
vodlivejších sociálnych pomerov), optimizmus (ako dôsledok kritického postoja k minulosti a viera v pokrok), individualizmus (odpor voči štátnemu intervencio
nizmu), formálna rovnosť (egalitarizmus).
Dlhodobú tradíciu má klasifikácia strán na ľavicu, pravicu a stred. Pôvodne sa za pravicové strany považujú rôzne konzervatívne strany, monarchistické.
a statkárske strany a za ľavicové strany liberálne, pokrokové a demokratické predstavujúce vtedajšie záujmy priemyselnej buržoázie a buržoáznej inteligencie.
Novovznikajúce robotnícke strany postupne vytláčajú buržoázne strany do stredu a napravo a samy sa stávajú jadrom ľavice. Vyznačujú sa radikálnejším eko                   nomickým a sociálnym politickým programom, obranou nemajetných vrstiev,
136

v presadzovaní požiadaviek sociálnej spravodlivosti a podstatných spoločenských zmien. V priebehu 20. storočia sa jadrom ľavice stávajú komunistické a iné marxis
ticky orientované robotnícke strany.
Podnetnú klasifikáciu politických strán ponúka Max Weber. Podľa neho sa politické strany delia na:
patronátne, záujmové a
svetonázorové.
Patronátne strany sa zameriavajú na dobytie moci pre vodcu a obsadenie štátnej administratívy svojím vlastným štábom.
Záujmové (triedne alebo stavovské) strany sú vedome orientované hlavne na záujmy stavov alebo tried.
Svetonázorové strany sa opierajú prevažne o abstraktné zásady.
Na Weberovu typológiu nadväzuje A. Neumann, ktorý rozlišuje reprezentačné strany, v ktorých sa masa prívržencov obmedzuje len na účasť vo voľbách,
integračné strany smerujúce k aktívnemu zapojeniu más do straníckeho života
a
"absolutisticky integrované" strany (napr. fašistické), ktoré sa budujú podľa vzoru vojenskej organizácie a ktoré usilujú o eliminovanie ostatných politických subjektov.
V súčasnosti je populárna typológia Mauricea Duvergera vychádzajúca z charakteru organizačnej štruktúry strán. Podľa Duvergera sa strany oveľa menej odlišujú svojimi programami, či prívržencami ako rozdielmi vo svojej organizácii. Z tohto hľadiska rozlišuje dve typológie.
Prvá hovorí o špecializovaných stranách t.j. takých, ktoré sú ohraničené len na jednu oblasť života človeka. Ich protikladom sú strany totalitárne, zahŕňajúce celú osobnosť svojich členov.
137

Druhá typológia spočíva na odlíšení strán podľa zásad organizačnej štruktúry, predovšetkým podľa charakteru jej základných buniek. V tejto oblasti sa rozlišujú:
kádrové strany, opierajúce sa o malý, ale dobre organizovaný aparát. Členská základňa sa organizuje iba raz za čas a to v súvislosti s voľbami napr. konzervatívne strany,
masové strany, ktoré majú rozvinutú organizačnú štruktúru existujú v troch podobách
teritoriálne (sociálno-demokratické),
strany so základnými organizáciami (komunistické)
zmilitarizované (fašistické)
rámcové strany, ktoré majú charakter federácie (napr. labouristi alebo strany v rozvojových krajinách).
2.2.3. Účast' na činnosti politických strán
Z uvedených charakteristík politických strán je zrejmé, že účasť na ich činnosti môže byť rôzna, že môžu existovať tieto okruhy účasti:
Voliči tvoria najširší okruh účasti na činnosti politickej strany, hoci časovo len v určitých intervaloch. Sú to občania, ktorí len hlasujú pre danú konkrétnu stranu
a tým vyjadrujú spokojnosť s jej programom a navrhovanými kandidátmi. Každá strana musí venovať voličom najväčšiu pozornosť. Vyžaduje si to sústavnú analýzu
skladby potenciálnych voličov, aby strana mohla voči jednotlivým skupinám pristupovať diferencovane a čo najlepšie vyjadrovať ich záujmy vo svojom programe. Strany v tomto vždy sledujú cieľ, ako nájsť optimálne cesty na získanie a udržanie
hlasov svojich voličov, ako si udržať ich priazeň počas celého volebného obdobia.
Sympatizujúci spravidla tvoria užší okruh ako voliči. Ale aj tak sú významnou, relatívne stálou skupinou s pomerne veľkými možnosťami ovplyvňovania ďalších občanov, najmä ako potenciálnych voličov.
Členovia tvoria najužší okruh účasti na činnosti politických strán. Pravidelné členstvo s určitou disciplínou umožňuje strane vysokú akcieschopnosť. Členstvo
138

v strane môže byť individuálne alebo kolektívne (napr. záujmová organizácia - odbory). Členstvo v rôznych stranách môže mať rôznu náplň. Sú strany, kde stačí pre členstvo v strane len podpis prihlášky. V iných stranách je zavedené aj platenie príspevku, t.j. ide o finančnú podporu strane, ako o podmienku členstva. Niektoré extrémne pravicové alebo ľavicové strany vyžadujú od členov úplne osobné podriadenie sa záujmom strany, povinnosti strany sú viac ako osobné záujmy.
Aktivisti predstavujú mnohostranne diferencovanú zložku celého straníckeho systému. Pôsobia na rôznych stupňoch straníckeho organizmu. Sú dôležitou zložkou zabezpečujúcou akcieschopnosť politickej strany. Stranícki aktivisti sa spravidla členia na dve skupiny: platení funkcionári (profesionáli) a dobrovoľní aktivisti. Na základe dlhodobejších skúsenosti možno konštatovať, že vo väčšine politických strán dochádza k postupnému posilňovaniu moci profesionálnych straníckych štábov, na úkor radových členov. Najvplyvnejšou zložkou súčasných politických strán sú vedúci činitelia politických strán. Najčastejšie sa charakterizujú ako skupina
ľudí, ktorí zaujímajú kľúčové pozície v straníckej hierarchii a ktorí sa môžu spoliehať na lojalitu ostatných straníckych funkcionárov preto, že fakticky rozhodujú
o ich činnosti a nominácii do funkcií. Pre masy členov a voličov "personifikujú" autoritu strany.
Okrem klasifikácie politických strán je potrebné skúmať aj klasifikáciu systémov strán.
Tento pojem označuje sústavu legálne pôsobiacich politických strán, súperiacich lebo spolupracujúcich v období volebného boja o získanie moci alebo podielu
na štátnej moci.
Systém jednej politickej strany je systémom v ktorom vládnuca strana monopolizuje všetku politickú moc a má výsadné postavenie v spoločnosti. Je charakteristický pre autoritatívne režimy. Monopolná strana direktívne určuje obsah potrieb a záujmov celej spoločnosti a ukladá úlohy všetkým súčastiam politického systému. To vedie k likvidácii všetkých demokratických inštitúcií, občianskych práva slobôd, opozície, devastácii politickej morálky a kultúry a ostatných prejavov
139

právneho štátu. Existujú však aj príklady, že dominantné postavenie jednej strany nemusí mať represívne následky (napr. Mexiko, Egypt).
o systéme dvoch politických strán možno uvažovať vtedy, keď vo vnútri spoločnosti trvalo súperia o moc dve približne rovnako silné strany, ktoré svoju politiku zakladajú na rozhodnutí zachovať a pokiaľ možno zdokonaľovať existujúci ekonomický a sociálnopolitický poriadok. V praxi sa tieto strany vo väčších alebo menších časových intervaloch striedajú pri moci. Výkonné orgány štátu sú z politického hľadiska jednofarebné a v dôsledku poslaneckej straníckej disciplíny relatívne stabilné. Systém dvoch strán nevylučuje existenciu viacerých strán v danej spoločnosti, ale iba vyjadruje to, že len dve strany majú reálnu možnosť získať politickú moc. Takýto politický systém pôsobí napr. v USA a Veľkej Británii.
Systém viacerých politických strán je charakteristický pre spoločnosť, v ktorej dochádza k trvalému stretu politických záujmov mnohých sociálnych skupín a kde sa proStredníctvom politických strán sa uskutočňuje politický boj o účasť
na tvorbe, realizácii a kontrole štátnej moci. Pre tento typ politického systému súcharakteristické spravidla koaličné vlády s nižším stupňom politickej stability. Takýto typ politického systému dominuje na európskom kontinente a je typický pre parlamentnú formu vlády.
Formovanie vyššie uvedených typov politických systémov ovplyvňujú viaceré skutočnosti, hlavne politické tradície, národnostné a sociálne zloženie obyvateľstva,
typ volebného systému a pod.
2.3. Politické hnutia
Rozdiel medzi politickými stranami a politickými hnutiami spočíva vo forme účasti na štátnej moci. Na rozdiel od strán hnutia a nátlakové skupiny nesmerujú k bezprostrednej účasti na vláde a spravidla neplnia funkcie, ktoré s tým súvisia. Nové hnutia sa objavujú v druhej polovici 20. storočia. Obvykle vyrastajú z občianskych iniciatív (napr. ochrancov životného prostredia), charakterizuje ich nechuť k straníckej organizovanosti, zásadám vodcovstva a komplexného politické
140

ho programu. Charakteristickou stránkou hnutí je koncentrácia pozornosti na jeden základný problém a indiferentnosť voči tradičným politickým smerom. Okrem toho
majú schopnosť pružne reagovať na potreby a formulovať požiadavky verejnosti. Politické hnutia vytvárajú politický tlak priamo na mocenské rozhodovanie štátu
alebo na rozhodovanie politických strán.
Politické hnutia môžu existovať ako hnutia ad hoc, teda na vyriešenie konkrétneho problému a potom zaniknú, alebo existujú ako trvalá súčasť politického systému a transformujú sa na politickú stranu.
V postkomunistických krajinách vznikajú široké občianske hnutia predovšetkým ako výraz odporu proti hegemonistickým stranám a okolo programu boja proti
totalite zjednocujú najrôznejšie skupiny obyvateľstva. Po vytvorení reprezentatívnej vlády sa pôvodné hnutia rýchlo diferencujú a vznikajú z nich politické strany.
2.4. Občianske združenia
Významnú súčasť politického systémov súčasného sveta tvoria aj občianske združenia ako dobrovoľné záujmové organizácie. Pôsobia v tých oblastiach spolo
čenského života, kde ľudia majú v určitom smere zhodné osobné či skupinové záujmy a ciele a kde si túto zhodu natoľko uvedomujú, že sa sami snažia účelne ko or
dinovať svoje konanie a organizovať spoločný postup na ich dosiahnutie.
K vzniku občianskych združení dochádza v najrôznejších oblastiach spoločenského života, vo sfére záujmov pracovných, profesionálnych, výrobných, spotrebi
teľských, sociálnych, politických, náboženských, kultúrnych, telovýchovných atd'. Týmto záujmom potom zodpovedajú aj rôzne typy občianskych združení ako napr.
odbory, družstvá, organizácie mládeže, kultúrne či vzdelávacie združenia, umelecké zväzy atd'. Občianske združenia majú umožniť, aby sa idey, názory a aktivity jed
notlivých záujmových skupín mohli prejaviť a uplatniť voči politickým stranám a orgánom štátnej moci a správy s cieľom vytvoriť v spoločnosti vhodné podmien
ky pre spoločenské využitie svojich členov. Taktiež majú umožniť svojim členom realizovať svoje špecifické osobné a skupinové záujmy spôsobom zodpovedajúcim
141

mravným, kultúrnym, politickým, hospodárskym a sociálnym nonnám života danej spoločnosti a jej právnemu poriadku. Napr. odbory môžu pôsobiť buď priamo na štát pri jeho rozhodovaní o sociálnych otázkach, ale aj vplyvom na politické strany, ktoré sa pred voľbami uchádzajú o podporu odborov.
Vplyv občianskych združení na spoločnosť býva často intenzívnejší ako vplyv politických strán, hlavne ak svojou činnosťou fakticky prispievajú k uspokojovaniu každodenných potrieb občanov.
2.5. Nátlakové skupiny
Aby dobrovoľné organizácie mohli v spoločnosti vytvárať podmienky pre uplatňovanie záujmového zamerania svojich členov, musia vytvárať nátlak na poli
tické strany a štátne orgány. Za nátlakové skupiny sa považujú tie dobrovoľné organizácie a organizačné fonny občianskej iniciatívy, ktoré cieľavedomým nátlako
vým pôsobením ovplyvňujú politické strany, zastupiteľské orgány štátnej moci, zložky štátnej správy a jednotlivých politikov, aby prostredníctvom nich mohli za
sahovat' do politického rozhodovania a ovplyvňovať tvorbu zákonov (napr. v súčasnosti nátlak Združenia vydavateľov periodickej tlače Slovenska proti návrhu na zvýšenie dane z pridanej hodnoty na 23% pre väčšinu novín a časopisov). Vytvárajú sa na základe jednoty záujmov (napr. ekonomických, regionálnych, etnických,
religióznych, rasových atď.), alebo úzkych partikulárnych záujmov spätých s podmienkami života členov nátlakovej skupiny. V niektorých krajinách, napr. v USA sú nátlakové skupiny (lobby), ktoré vznikli na základe trvalej záujmovej jednoty ako stabilný prvok politického systému a majú značný vplyv na priebeh procesu prijímania politických rozhodnutí v štátnej administratíve alebo priamo v Kongrese
USA. Ich úlohou je modifikovať vládne rozhodnutia, ovplyvňovať ich obsah alebo spôsob ich realizácie.
142

2.6. Masovokomunikačné prostriedky
V novšej štátovednej literatúre Pavel Holländer vyslovuje názor, že v politickom systéme majú čoraz väčší význam masovokomunikačné prostriedky,
ktoré vytvárajú a značne ovplyvňujú verejnú mienku.
Pluralitné, nezávislé a slobodné masovokomunikačné prostriedky, t.j. také, v ktorých je cenzúra zakázaná a taktiež sú finančne nezávislé, predstavujú inštitú
ciu, ktorá kontroluje štátnu moc a v nemalej miere formuje politické vedomie.
2.7. Štát ako subjekt politického systému
Štát má v politickom systéme spoločnosti špecifické postavenie. Zvláštnost' jeho postavenia vyplýva na jednej strane z pozície regulátora politického života spoločnosti, čo sa prejavuje tým, že štát prostredníctvom právnych noriem stanovuje
podmienky vzniku ostatných subjektov politického systému, pravidlá politického súperenia, určuje spôsob tvorby celospoločensky významnej politickej vôle, štátnej vôle. Na druhej strane sám štát je objektom pôsobenia neštátnych zložiek politického systému, ktoré je zamerané na ovplyvňovanie rozhodovacích procesov štátneho aparátu, pretože prostredníctvom neho si môžu zabezpečiť realizáciu svojich záuj
mov.

, v, VIII. PRÁVNY STAT
R.Alexy: Theorie der Grundrechte. Baden-Baden 1985; R.Aron: Esej o slobodách. Bratislava 1992; E.Bárány: Moc a právo. Bratislava 1997; O.Bähr: Der Rechtsstaat (1864). Aa1en 1961; A.Brästl-P.Holländer-I.Kanárik: Náčrt teórie štátu. Košice
1991; A.Brästl: Dejiny politického a právneho myslenia. Košice 1994; A.Brästl:
Právny štát. Pojmy, teórie, princípy. Košice 1995; P.Colotka: Prípis k histórii po
jmu "Rechtsstaat". Právny obzor, 78, 1995, č.5, ss.353-359. R.Dworkin: Taking Rights Serious1y. London 1978; R.Dworkin: A Matter of PrincipIe. Oxford 1986; JHabermas: Faktizität und Geltung. Beiträge zur Diskurstheorie des Rechts und des demokratischen Rechtsstaats. Darmstadt 1994; K.Hesse: Grundziige des Verfassungsrechts der Bundesrepublik Deutschland. Heidelberg 1993; W v.Humboldt: Ideen zu einem Versuch, die Grenzen der Wirksamkeit des Staats zu bestimmen. Stuttgart 1987; I.Kant: Rechtslehre. Schriften zur Rechtsphilosophie. Berlin 1988; Locke, J: Dve pojednání o vláde. Praha 1965; N.MacCormick: Der Rechtsstaat und die "Rule of Law". 1984, 39 Juristenzeitung, ss.65-70.; E.Malcevová: Občan, občianska spoločnosť, právny štát. Bratislava 1995; Platón: Ústava. Bratislava 1980; JPrusák: Teória práva. Bratislava 1995; D.Nikodým: K niektorým otázkam deľby moci v Ústave Slovenskej republiky. Právny obzor, 77, 1994, č.3, ss.27l-275.; J
JRousseau: Rozpravy. Praha 1978; R.S.Summers: A Formal Theory of the Rule of Law. Ratio Juris 1993, Vo1.6, No.2, ss.127-142; P.Takács (red.): Joguralom és jogállam. Antológia a Rule of Law és a Rechtsstaat irodalmának kärebol Budapest
1995; R.Teitel: Paradoxes in the Revolution of the Rule of Law. The Yale Journal of International Law. Vol.19, No.l, 1994, s.239-247; R.Thoma: Rechtsstaatsidee und Verwaltungsrechtswissenschaft. Jahrbuch des äffentlichen Rechts, Tiibingen 1910, Bd.IV, s.196 an.; A.de Tocqueville: Demokracie v Americe. la n. Praha 1992; K. Tuori: Four Models of the Rechtsstaat. In: M.Sakslin: Finnish Constitution in Transition. Helsinki 1991; ss.31-41; R.Zippelius: Allgemeine Staatslehre. Miinchen 1988.
144