pôsobiť na nositeľa štátnej moci. K prvej skupine subjektov, ktorých ústredným záujmom je dosiahnutie svojich záujmov mocenskými prostriedkami, t.j. získaním moci, alebo podielu na moci patria politické strany.
2.1. Občan ako politický subjekt
Občan je kľúčovým subjektom politického systému, pretože je zdrojom štátnej moci (vyplýva to aj z č1.2 Ústavy SR). Na to, aby sa občan mohol aktívne podieľať na správe verejných vecí a verejných vecí a zúčastňovať sa na formovaní štátnej vôle, musí disponovať základnými politickými právami, ktoré sú zakotvené
v ústave štátu a ktorých realizáciu garantuje štát.
Občania netvoria rovnorodú spoločnosť z hľadiska potrieb a záujmov, ale tvoria spoločnosť štrukturovanú. l keď realizáciou svojich politických práv občania priamo politicky pôsobia, je nesporné, že ich politická aktivita je ovplyvňovaná,
formovaná, sprostredkúvaná a reprezentovaná ich inštitucionalizovanými zoskupeniami (predovšetkým politickými stranami).
2.2. Politické strany
Moderné dejiny politických strán sa datujú od polovice 19. storočia. V tomto období sa postupne začínajú utvárať strany ako elitné politické organizácie. Je však
pre ne ešte typická organizačná nevyhranenosť, nepevnosť a regionálna roztrieštenosť. Pre program týchto strán je príznačné, že je orientovaný len na úzku vrstvu
preferovaných voličov.
Spoločenskými zdrojmi moderných politických strán sú liberalizmus a osvietenstvo. Inštitucionálnym základom pre vznik moderných politických strán je parlamentarizmus. Na pôde parlamentu dochádza k zjednocovaniu poslancov do frakcií, k vytváraniu "hlasovacích spoločenstiev". Z týchto spoločenstiev sa pravé politické strany vyvinuli tam, kde parlament získal vplyv na výkonnú moc, to znamená predovšetkým v Anglicku v roku 1679 (toryovia a whigovia) a vo Francúzsku po roku 1789 (jakobíni a girondisti).
132

nia uskutočňujú subjekty politického systému. Tvoria ichjednotlivé inštitucionalizované skupiny medzi ktoré možno zaradiť: štát, politické strany, politické hnutia,
občianske združenia, nátlakové skupiny, cirkvi atd'. Základným politickým subjektom, ktorý je zdrojom štátnej moci, je občan.
Demokratický politický systém je charakteristický otvorenosťou politických subjetov (hlavne z hľadiska ich vzniku) a politickou rovnoprávnosťou jednotlivca (občana). Občania však netvoria homogénnu pospolitosť, ale tvoria pospolitosť heterogénnu. Preto medzi občana, ako základný politický subjekt a štát vstupujú reprezentanti sociálnych štruktúr (skupín), a to v inštitucionalizovanej podobe (politické strany, odbory).
S rozmanitosťou (pluralitou) politických subjetov nevyhnutne súvisí vznik konfliktov (spôsobený limitovanými zdrojmi pre uspokojenie potrieb a záujmov). Riešenie konfliktov v demokratickom pluralitnom politickom systéme má smerovať ku
konsenzu a politickej stabilite štátu. Konsenzus a politická stabilita môžu byť výsledkom akceptovania pravidiel politického súperenia (napr. pravidiel zastupiteľskej demokracie).
Spôsob, ktorým politika komunikuje s verejnosťou často nepredstavuje uchádzanie sa o podporu, alebo úsilie abstrakne formulovať záujmy skupín, ktoré reprezentuje. Zakladá sa na manipulácii s vedomím, s psychikou verejnosti, a to s cieľom
uchopenia moci. Max Weber konštatuje, že "relatívne malý počet ľudí, ktorí sú v prvom rade zainteresovaní na politickom živote, teda majú záujem o účasť na
politickej moci, si zhromažďuje stúpencov voľným náborom, prezentuje seba samých, alebo svojich chránencov ako kandidátov volieb, zhromažďuje peňažné prostriedky a vydáva sa na lov hlasov H.
2. Subjekty politického systému
Subjekty pluralitného politického systému môžeme rozdeliť podľa toho, či za svoj cieľ považujú priamu účast' vo vol'bách a zastúpenie vo volených štátnych orgánoch (napr. v parlamente), alebo taký cieľ nemajú a svojou činnosťou chcú
131

K premene elitných politických strán na masové dochádza v súvislosti s rozšírením všeobecného volebného práva, čo má za následok polarizáciu politického života (vznikajú aj strany reprezentujúce slabšie sociálne vrstvy). V priebehu 20. storočia sa vytvára široké spektrum politických strán, ktoré sa postupne stávajú hlavnými organizátormi politického života spoločnosti s dominantným vplyvom na formovanie štátnej vôle.
Pojem strana pochádza z latinských slov pars - časť a partire - deliť, pričom označuje časť väčšieho celku. V tomto zmysle sa používa už v staroveku, keď sa
ním označujú súperiace politické zoskupenia. V súčasnej literatúre existuje viacero definícií politických strán, pričom za východisko rozlíšenia sa spravidla považujú prvky, ktoré v konkrétnej definícii považujeme za určujúce. Na základe tohto pristupu môžeme vyčleniť tri typy definícií politických strán:
štrukturálne (zdôrazňujú problémy organizácie), funkcionálne (akceptujú funkciu strany v politickom systéme) a definície strany ako reprezentanta triednych záujmov (chápu stranu ako určité sociálne a ideové spoločenstvo).
Väčšina tradičných definícií politických strán vychádza zo základného znaku, ktorým je program či politická doktrína. Táto tendencia vychádza z liberálnych koncepcií 19. storočia, podľa ktorých sú politické strany zoskupeniami ľudí spojených spoločnou ideológiou alebo uznávajúcich rovnakú politickú doktrínu. Programové a ideologické znaky sú dominantnými kritériami definovania politických strán až do n. svetovej vojny.
Moderné politické strany sa odlišujú predovšetkým spôsobom vnútornej organizácie teda organizačnou štruktúrou a šírkou členskej základne. Pod formálnou organizačnou štruktúrou sa chápe štatutárne ustálená procedúra prijímania najdôležitejších rozhodnutí určujúcich vnútorný život strany, ako i jej pôsobenie navonok. V prípade členskej základne ide o to, že príslušnosť k strane nemôže byť vecou osobných väzieb, ale len výsledkom inštitucionalizácie. Problémy určenia charakteru strán nastávajú vtedy, keď nemajú presne vymedzené členstvo (napr. repub1ikán
133

ska a demokratická strana v USA). Členskú základňu tu tvoria iba prívrženci, to jest stabilná skupina sympatizantov a potenciálnych voličov.
Socio10gicko-po1itický aspekt obsahu pojmu politická strana vyjadruje Max Weber. Charakterizuje strany ako organizácie slúžiace boju zá záujmy určitých skupín, pričom zdôrazňuje nielen význam spoločných záujmov, ale aj cieľa - do
siahnutia moci.
Politické strany Weber chápe ako spoločenské organizácie s dobrovoľným členstvom, ktoré sa snažia získať moc v štáte svojim vodcom vo vnútri zväzku,
a tým aj pre svojich aktívnych členov ideálnu a materiálnu príležitosť (na presadenie vecných cieľov alebo na dosiahnutie osobného prospechu alebo obidvoch).
Prvoradým ciel'om je vždy získanie moci.
Aj z tejto definície vyplýva, že strany sú dobrovoľnými organizáciami. Vstup do strany alebo vystúpenie zjej radov je vecou slobodného rozhodnutia jej členov. '
Na druhej strane strana má právo požadovať od svojho člena plnenie určitých úloh a povinností. Strana však nemôže nikoho k tomu donútiť, čím sa líši od štátu.
Dôležitým prvkom modernej politickej strany je program, ktorý sleduje vo svojej činnosti. Program je rozhodujúcim faktorom pre integráciu členskej masy a nástrojom, pomocou ktorého strana oslovuje potenciálnych voličov. Bez rozpra
covaného programu na všetky oblasti spoločenského života nemá žiadna strana v parlamentnej demokracii šancu aktívne zasahovať do politického života. Programy strán v súčasných politických systémoch majú univerzálny charakter. Tým sa politické strany odlišujú od záujmových a nátlakových skupín, prípadne od politických hnutí.
Rast významu politických strán v politickom živote spoločnosti sa v priebehu 20. storočia prejavuje aj v ich právnej inštitucionalizácii. Moderné štáty zakotvuj ú právne postavenie politických strán predovšetkým v ústave. Podrobnejšiu právnu úpravu týkajúcu sa podmienok vzniku, zrušenia, financovania a účasti v politickom
živote zväčša obsahujú zákony o politických stranách (u nás napr. zák. č. 424/1991 Zb. o združovaní v politických stranách v znení neskorších predpisov) a tiež ďalšie
134